Released on www.DanishBits.org
Pohjois-Afrikka.
Korkealla Marokon Atlasvuorilla -
magotit palelevat jääkylmissä setripuissa.
Apinoiden esi-isät pakenivat tänne, kun katastrofi kohtasi isänmaata.
Ne ovat nyt vankeina täällä Afrikan eristäytyneessä osassa -
eivätkä pääse palaamaan maan eteläosiin.
Tämä luminen turvapaikkakin muistuttaa siitä, miksi ne tulivat.
Afrikan auringon rajaton voima.
Auringon ansiosta lumi sulaa nopeasti.
Sulanut vesi tuo alangoille elämää.
Vesivirrat vyöryvät kohti etelää.
Mutta ne häviävät hitaasti mutta varmasti.
300 kilometriä vuorista oikealle virrat ovat kuivuneet kokonaan.
Elämä on loppunut.
Tämä oli apokalypsi, jota magotit pakenivat.
Planeetan suurin autiomaa laajeni äkillisesti ja peruuttamattomasti.
Sahara muutti Pohjois-Afrikan.
Tänä päivänä se peittää USA: n kokoisen alueen.
Kolmasosan Afrikan mantereesta.
Tämä on yksi maailman kuumimmista paikoista.
Armoton aurinko, 15 miljardin asteen ydinreaktori -
on tuhonnut elämän alueelta.
Se aiheuttaa edelleen tuhoa. Tuulenhäive voi johtaa katastrofiin.
Nomadit kertovat, että kokonaisia kyliä on nielaistu.
Kamelikaravaanit ovat hävinneet ja ihmiset hautautuneet telttoihinsa.
Hiekkamyrskyn leveys voi olla 1 500 kilometriä.
On ihme, että mikään jää henkiin tällaisen tuhon jäljiltä.
Saharalainen apokalypsi tuhosi monia eläimiä -
mutta muutamat sinnittelevät vielä aavikon reunamilla.
Täällä on hyvin kuivaa. Joinakin vuosina ei sada lainkaan.
Yksinäinen grevynseepra.
Se painaa lähes puoli tonnia -
ja selviää kolme päivää ilman vettä.
Senkin esi-isät pakenivat laajenevan Saharan tieltä.
Maa on kuiva ja pusikkoinen.
Mutta tämä uros on tehnyt alueesta reviirinsä.
Se on odottanut monta kuukautta vierailijoita.
Naispuolisia vierailijoita.
Jos ne pitävät reviiristä, ne voivat jäädä hetkeksi.
Se on ensimmäinen tilaisuus paritteluun pitkään aikaan.
Tapaaminen ei ole menestys.
Vieraat etsivät ehkä vaikuttavampaa partneria?
Lisää huonoja uutisia.
Ryhmä nuoria uroksia on seurannut naaraslaumaa.
Jokainen on kilpailija.
On aika erotella miehet poikasista.
Yksi kerrallaan uros ajaa ne pois.
Naaraat ovat katsoneet paraatipaikoilta.
Uroksen urheus ei ole jäänyt huomaamatta.
Machoilu antaa sijaa hellyydelle.
Näillä seuduilla on ryhdyttävä toimeen -
kun tilaisuus ruokaan, veteen ja partnereihin tarjoutuu.
Grevynseepranaaraat ovat ailahtelevia.
Lauma päättää vaeltaa eteenpäin.
Kokonaisuudessaan.
Uros ei ehkä näe niitä uudelleen -
mutta yksi saattaa kantaa sen jälkeläistä.
Tässä ankeassa maassa se on voitto.
Auringon voima ei ulotu maan alle.
Siellä olosuhteet ovat vakaammat ja siedettävämmät.
Täällä elää eräs planeetan oudoimmista nisäkkäistä.
Tässä on kaljurotta.
Nämä sapelihampaiset makkarat eivät pärjäisi päivääkään erämaassa.
Kuvaustunneleista näkee -
miten hyvin ne ovat sopeutuneet maanalaiseen elämään.
Ne juoksevat yhtä hyvin molempiin suuntiin -
joten ahtaus ei ole ongelma.
Ne ovat pudottaneet turkkinsa.
Hassuinta on, että ne elävät yhdyskunnissa -
kuten termiitit ja muurahaiset.
Kun kaivaminen on ohi, työläiset lepäävät yhdessä.
Mutta yksi on erilainen kuin muut.
Niiden kuningatar.
Se painaa kaksi kertaa enemmän kuin muut ja hyödyntää sitä.
Se on jokaisen työläisen äiti ja jatkuvasti raskaana.
Nytkin sillä on pari tusinaa pienokaista mahassaan.
Silloin tällöin yksi pesueesta kasvatetaan eri tavoin.
Tyttärestä tulee prinsessa.
Tähän asti se on nauttinut laiskasta ja etuoikeutetusta elämästä -
mutta ei enää kauan.
Sen on seurattava kohtaloaan.
Mikään kaljurotta ei elää kauan maan pinnalla.
Mutta prinsessa riskeeraa kaiken etsiessään partneria.
Asialla on kiire.
Ilmassa leijuu houkutteleva tuoksu.
Tuoksu houkuttelee rotan alaspäin, turvaan.
Se on haistanut partnerin.
Sekin on yksin ja haluaa perustaa yhdyskunnan koloonsa.
Kaksi kuukautta myöhemmin prinsessasta on tullut kuningatar -
ja uusi tyrannia alkaa.
Pakolaiset, jotka asustavat Pohjois- Afrikan reunamilla ovat vahvoja -
mutta ne eivät selviytyisi Saharan sydämessä.
Mutta täällä Etelä-Nigeriassa jotkut olennot valmistautuvat -
ylittämään tuon suuren aavikon.
Haarapääskyt.
Ne ovat viettäneet talven elefanttiheinässä nukkuen.
Mutta nyt on aika lähteä...
Kaikkien kahden miljoonan pääskyn.
Ne ovat pikkuruisia ja painavat noin 20 grammaa.
Matka parittelupaikoille Eurooppaan on lähes 5 000 km pitkä.
Niillä on edessään iso kuolemanloukku.
Sahara on liian suuri kiertämiseen -
joten pääskyjen on lennettävä suoraan sen yli.
Niiden on oltava taitavia navigoijia, kun ne ylittävät elottoman erämaan.
Erämaan, joka ei jatku vain horisonttiin -
vaan pidemmälle kuin voi kuvitella.
Se on valtava paljas alue kartalla.
Vähemmän kuin viidesosa Saharasta on hiekkaa.
Loppu on kivien ja tuulen hiomaa kalliota.
Aurinko paitsi hautoo maata myös vääristää sen ulkonäön.
Kuuma ilma, joka nousee ylöspäin -
vääristää maiseman taivaanrannassa.
Taivaan peilikuva heijastelee hiekassa kuin kangastus.
Aurinko on silmänkääntäjä.
Kangastus voi näyttää järveltä -
joka vetäytyy sitä lähestyttäessä aina vain kauemmas.
Ja kamelikaravaani, jonka luulee tulevan pelastamaan -
muuttuu kuiviksi, piikikkäiksi akasiapuiksi.
Jotta pääskyt pystyvät ylittämään tämän kimaltelevan maiseman -
niiden on löydettävä vettä kangastusten seasta.
Jopa Saharassa sataa joskus -
ja kasvit voivat tulla sillä toimeen, jos ne ovat sopeutuneet.
Kuivunut lehtisykerö nousee hiekasta.
Jos tuuli on tarpeeksi kova, se voi matkustaa.
Kasvi on ehkä ollut kuolleena 100 vuotta.
Mutta sen nimi merkitsee, ettei kaikki ole menetetty.
Se on nimittäin kuivuutta kestävä jerikonruusu.
Täällä sataa ehkä vain pari kertaa vuodessa.
Mutta jos on etsinyt vuosikymmenet, se saattaa riittää.
Kuolleet haarat imevät vettä ja avautuvat muutamassa minuutissa.
Mutta jerikonruusu tarvitsee vielä yhden ihmeen:
sateen on valuttava oksille ennen kuin ne kuivuvat ja sulkeutuvat taas.
Versot ilmaantuvat muutamassa tunnissa.
Muutamassa viikossa ne kukkivat ja tuottavat omia siemeniä.
Ennen kuin niistä tulee isompia, aurinko tappaa ne.
Mutta siemenet elävät ja odottavat sateiden paluuta -
vaikka se kestäisi 100 vuotta.
Pohjois-Afrikka ei ole aina ollut näin julma.
Siellä täällä näkee jälkiä siitä -
miltä maisema näytti ennen apokalypsiä.
Pohjoisessa on metsä, jossa on kivettyneitä puita.
Ne ovat jäännöksiä ajalta, jolloin maassa oli kosteampaa.
Valkoinen sakka Saharan sydämessä -
on maailman suurimman järven jäännöksiä.
Idässä rauniokaupungit muistuttavat runsauden ajasta.
Ja täällä Libyassa on Mesak Settafet.
Tänne on kaiverrettu sadoittain eläimenkuvia.
Ne ovat vihreämpien aikojen haamuja.
Jäänne vanhasta Pohjois-Afrikasta on edelleen jäljellä.
Tunisian Bou-Hedmaa on suojannut vuorijono.
Se on jäänne savannista, joka peitti kerran Pohjois-Afrikkaa.
Tasangot hävisivät, kun muutos maan kiertoradalla ajoi sateet etelämmäs -
ja parissa sadassa vuodessa Saharan aavikko valtasi Pohjois-Afrikan.
Todistusaineisto osoittaa, että tämä tapahtui 6 000 vuotta sitten.
Evoluution näkökulmasta se on lyhyt aika -
eikä elämä ole ehtinyt sopeutua uuteen maailmaan.
Vain muutamat kovat spesialistit selviävät hiekkadyynien keskellä.
Kameleita kutsutaan erämaan laivoiksi -
mutta pääskyjen tavoin ne ovat vain vierailijoita.
"Laivat" pääsevät Saharan yli -
mutta nekään eivät kykene elämään ankarimmilla paikoilla.
Ne eivät selviäisi aavikolla yksinään.
Ne ovat riippuvaisia ihmisten kyvystä löytää keitaita ja lähteitä.
On lukuisia tarinoita karavaaneista, jotka kulkivat vähän lähteen ohi -
ja katosivat.
Tässä on Egyptin Valkoinen erämaa.
Maisema on täynnä valtavia liitupylväitä -
joita lukuisat hiekkamyrskyt ovat muovanneet.
Hehkuva valkoinen uuni on kuolettava.
Täällä ei ole juurikaan ruokaa.
Mutta ohikulkeva kameli on jättänyt harvinaisen lahjan.
Tuoksu on houkutellut sittiäisiä monen kilometrin päästä.
Niille tämä on mannaa taivaasta.
Yksi sontapallo riittäisi tälle naarassittiäiselle loppuiäksi.
Mutta sillä on ongelma.
Jotta sonta säilyisi tuoreena, se on haudattava kosteaan maahan -
ja sitä ei ole helppo löytää.
Lämpötila on jo kohonnut 15 astetta.
Tämä lisko välttelee paahtavaa hiekkaa.
Jo 30 cm maanpinnan yläpuolella on paljon viileämpää.
Sontapallon pyöritys takajaloilla on nopein tapa liikuttaa palloa.
Mutta siinä on haittansa.
Näkyvyys on rajallinen.
Katastrofi. Sittiäinen on jumissa kahden dyynin välillä.
Sontapallo on tuplasti painavampi -
mutta halu pyörittää palloa on suuri.
Lämmintä on nyt 41 astetta, ja sittiäinen paistuu pian elävältä.
Eloonjäämisvaisto peittoaa rakkauden sontaan.
Iso osa Saharaa on asumiskelvotonta -
mutta joissain harvoissa pakoissa on mahdollista asustaa.
Paikoissa, joissa sattumoisin on vettä.
Waw an Namus on sammunut tulivuori.
Ilmasta käsin se on kuin musta arpi Libyan Saharassa.
Mutta täällä on muitakin värejä, joita ei usein näy aavikolla.
Sinistä ja vihreää.
Täällä satoi tuhansia vuosia sitten Saharan vihertäessä -
ja vesi siivilöityi syvälle maan sisään.
Vesi kohoaa maan pinnalle tästä muinaisesta tekojärvestä.
Nämä suvannot osoittavat meille, miltä Sahara näytti ennen.
Siellä missä on vettä -
elävät jäänteet märemmältä ajalta sinnittelevät hengissä.
Tämä keidas saa vetensä kuumasta vulkaanisesta lähteestä.
Kauempana kiehuvasta vedestä on viileämpää -
ja siellä elävät kalat.
Nämä ovat tilapioita.
Poikaset pysyttelevät äidin lähellä -
koska täällä on muitakin vaaroja kuin tulikuuma vesi.
Etenkin yöllä.
Krokotiilit ovat salamyhkäisiä.
Ja tilapiat eivät näe juuri mitään pimeässä.
Ne kaikki loikkaavat paniikissa paetakseen saalistajaa.
Mutta naaras ei voi hylätä pesuettaan.
Krokotiilejä ei nujerreta. Nekin voivat hypätä!
Kun päivä sarastaa, krokotiilit eivät enää pääse yllättämään -
ja taistelu on toistaiseksi ohi.
Äitikala on hengissä, mutta missä pienokaiset ovat?
Kaikki ovat selviytyneet.
Ne viettivät yön suojassa äidin suussa.
Taistelu jatkuu, kun aurinko laskee. Karkuun ei pääse.
Matkailijat etsivät keitaita, mutta kaikki ei ole sitä, miltä näyttää.
Tämä on Ubarin hiekkameri -
Saharan sydämessä.
Pääskyt ovat matkanneet 2 500 km lähdettyään Nigeriasta.
Niiden navigointikyky ohjaa ne lopulta Eurooppaan -
mutta nyt niiden on löydettävä pisara sinistä -
tässä hiekkameressä.
Ja tässä se on:
Umm al-Maa.
Täälläkin muinainen pohjavesi pulppuaa pintaan.
Mutta lintujen on oltava varovaisia, sillä aurinko tekee ikävän tepposen.
Tämä keidas on myrkyllinen.
Tuhansia vuosia kestänyt haihtuminen -
on tehnyt vedestä suolaisemman kuin merivesi.
Ikään kuin se ei olisi tarpeeksi, paikka on kärpäsparvien kansoittama.
Mutta tämä vitsaus on lintujen pelastus.
Kärpäset ovat täynnä makeaa vettä, joka on suodattunut suolavedestä.
Kuin erämaankävijät, jotka puristavat kaktuksesta juotavaa -
linnut saavat tarvitsemansa veden kärpäsistä.
Yhä useammat muuttolinnut liittyvät joukkoon.
Västäräkit.
Tämä on lintujen ainoa välilasku.
Ne saavat tarpeeksi ravintoa -
ja pystyvät jättämään Saharan ja Afrikan.
On uskomatonta, että mikään pystyisi elämään keitaiden ulkopuolella.
Hiekka voi kuumentua yli 70 asteen.
Maan pinnalla ei ole jälkeäkään vedestä.
Ja kun se tapahtuu, itse Sahara itkee.
Miljardit hiekanjyvät synnyttävät äänen -
joka kuuluu kilometrien päähän.
Nämä ovat Saharan legendaariset laulavat dyynit.
Ajan myötä vyörymät kertautuvat.
Jos dyynejä tutkii tarpeeksi kauan, jotakin ainutlaatuista paljastuu.
Puolitoista vuotta vilahtaa ohi muutamassa sekunnissa.
Tällä aikaskaalalla dyynit ovat kuin myrskyävä meri.
Hiekkatsunami, jota ei voi pysäyttää.
Ei ole vaikea ymmärtää, että täällä eksyneet ihmiset -
ovat sairastuneet Saharan ainoaan kotoperäiseen tautiin... Hulluuteen.
Voiko mikään selviytyä Pohjois-Afrikan erämaassa -
kun aurinko porottaa?
Pian on keskipäivä.
Tämä hapsuvarvaslisko on nälkäinen.
Se istuu ja vaanii.
Kiiltävät suomut heijastavat osan auringon säteistä.
Mutta kuumuus on lähes sietämätön.
Sen saalis ei ole lähtenyt kolostaan koko päivänä.
Lisko on ainoa eläin, joka on vielä ulkona dyyneillä.
Nyt sekään ei enää kestä hellettä.
Jotta mikään kestäisi pidempään, tarvittaisiin avaruuspuku.
Ja näillä eläimillä tavallaan onkin sellainen.
Hopeamuurahaisten panssaroitu iho heijastaa valoa.
Ne sietävät lämpötiloja, jotka tappaisivat kaikki muut maaeläimet.
Mutta ne pärjäävät vain 10 minuuttia keskipäivän auringossa.
Aika on kallisarvoista.
Muurahaiset säntäävät ruoan perään, kun pedot häipyvät.
Ne eivät saa eksyä -
joten ne pyörivät suunnistaakseen auringon mukaan.
Ne kirjaavat jokaisen suunnan- muutoksen ja jokaisen askeleen -
jotta tietävät tarkalleen, missä ovat ja missä pesä on.
Vain neljä minuuttia jäljellä, ja ne löytävät lämpöhalvauksen uhrin.
Aterian aika.
Mutta vaaditaan voimanponnistus, jotta se saadaan kotiin.
Vain kolme minuuttia jäljellä, ja maksimilämpötila 53 astetta lähenee.
Mutta uhreja on jo nyt.
Minuutti jäljellä, ja ne eivät ennätä. On harkittava uudelleen.
Hopeamuurahainen on kestävin kaikista erämaan asukeista.
Silti se selviää keskipäivällä vain minuutteja.
Nyt erämaa on yksin auringon.
Aurinko on polttanut elämän Saharasta -
ja silti erämaa, jonka se loi, on elämän lähde toisella mantereella.
Laajeneva Sahara kuivatti maailman suurimman järven -
ja jätti jälkeensä -
lukuisten hopeisten levien mikroskooppiset rippeet.
Talvella tuuli kuljettaa mukanaan 700 000 tonnia -
mineraalipitoista pölyä päivittäin.
Tuuli käy täältä Etelä-Amerikkaan -
jossa se ällistyttävää kyllä lannoittaa Amazonin sademetsää.
Se on todiste tämän mahtavan mantereen vaikutusvallasta.
Läpi historian Afrikka on vaikuttanut koko maapalloon.
Täältä maalla elävät eläimet levisivät koko maapallolle -
ja se oli esi-isiemme koti.
Ripped and synced by DBRETAiL